Ulmoreys Grav

Ulmoreys Grav er en massiv ørken som dekker landmassen Lin-Ru (Nord-Vest) for Det Myke Hav utenfor Sentraliteten. Navnet stammer av at et sted i denne ørkenen ligger det siste hvilested Ulmorey, dragen over alle drager.

Kunnskapssøkerenes eventyr


I slutten av desember år 6 landet kunnskapssøkerene på sørkysten av Ulmoreys grav. På dette stedet slo de leir og forberedte seg til å reise innover ørkenen. På kvelden møtte de en vennligsinnet, grå, menneskelignende skapning med tynn pels som på tross av språkbarrierer introduserte seg som Enouko. Den ga et smykke til eventyrer Luna som lot henne snakke med stjernene. Et stjernetegn av en firepuklet kamel kjent som Khaisai henvendte seg til henne og fortalte at Ulmoreis grav ligger i midten av ørkenen og at amuletten vil lede dem dit. Han ønsket kunnskapssøkerene velkommen til hans fredelige rike og fortalte også at i Lin-Nan retning (Nord-Øst) så finnes en stor jungel med flere som Enouko (Sinistiner), men at Enouko er enestående i sin vennlighet mot mennesker.

På reisen gjennom ørkenen møtte gruppen på en karavane med vennligsinnede skapninger (Aeonirer) som snakket et fremmed språk. Etter vennlig interaksjon ga de et tilbud om å guide dem gjennom ørkenen, hvilket gruppen takket ja til. Senere på kvelden diskuterte de blandt seg selv om de skulle vandre gjennom natten, hvorpå eventyrer Jagghar gikk frem for å vise kartet og Sininistinene ble svært interessert i sverdet hans. Etter å ha dratt sverdet ut av sliren sin hørte alle innenfor fem meter av sverdet et skrik inne i hodet sitt og et stort kutt kom frem på den nærmeste Sininistinens ansikt. Forferdet over dette magiske sverdet som tilsynelatende har sin egen kaotiske vilje, og etter at eventyrer Luna løp frem for å skjule sverdet og beklage til Sininistinerne tilbød de seg å beskytte Luna fra sverdet. Hun nikket, uten å vite hva de mente, og de begynte å dra henne med seg til kamelene sine. Evelyn, mentoren og retaineren til Luna, løp frem og kastet magi på den nærmeste Sininistineren for å forhindre at Luna ble bortført. Etter dette takket Sininistinerne for seg og red ut i solnedgangen.

Hjertet av fred


Etter å ha fulgt Khasais stjerne gjennom ørkenen kom Kunnskapssøkerene over Ensomhetens Tårn, et enslig byggverk som stakk rett opp av sanddynene (kvadrant 0909). På tross av at det var mange vinduer som kledde veggene kunne de ikke se noen inngang. Ved nærmere undersøkning fant de ut at dette majestetiske ståltårnet er toppen av et massivt tårn som er begravet under sanddynene. Den tapre Falukor av Salumas nåde klatret opp det brennhete metalltårnet og inn den nærmeste vinduskarmen. Der så han mye sand som hadde blåst inn gjennom vinduene og en nærmest evig trapp som fortsatte ned tårnet indre, ned i mørket.

Eventyrerene gikk ut av Ensomhetens Tårn og fortsatte Lin-Ru (Nord-Vest) mot der Khasais stjerne ledet dem. Når de kom til det merkede stedet så de et sett med massive ribbein stikke ut av bakken og runge over sanddynene 15-20 meter over bakken (kvadrant 0808). Ribbeinene strakk seg mot et blått lys som drysset sandkorn og lignet et stjerne, men som tydelig hang et godt stykke nedenfor stjernehimmelen. Idet gruppen nærmet seg stedet kunne de se sanden bølget seg og alle følte en fredelig følelse legge seg over dem. Eventyrer Luna gikk rolig mot skjelettet og idet hun satt seg ned ved foten av stjernen var det som ett teppe av fredelige følelser fikk henne til å legge seg ned i sanden. Etter dette ble hun løftet opp i luften og etter kort tid lå hun rett ved siden av stjernen, "hjertet av fred". Hun visste at hun kunne strekke ut armen og ta den med seg, men hun visste at om hun gjorde det ville hele domenet falle ut av balanse. Hun valgte å ikke gjøre det, og lot heller krystallen henge over skrotten.

Plianth'ur, den gamle byen
Etter å ha avstått fra å ta hjertet av fred så Eventyrer Luna en dyp hule skjult i sanden under seg. Dypt der nede, mer enn 150 meter under ørkenen, kunne man skimte et slags tre som sto og kalte på eventyrerene. Luna svevde på en pute av fredelighet og dalte sakte ned mot hullets åpning.

Idet Luna passerte gjennom huleåpningen viste det seg en gigantisk grotte som gikk ut til alle kanter så langt øynene kunne se. Det er ingen tvil om at dette hulrommet, som hadde en påfallende domeform, var flere kilometer bred. Mange mener til den dag i dag at denne massive byen er ruiner av en avansert sivilisasjon som av en eller annen grunn gikk under.



Etter hvert nærmet Luna seg treet ble det klart og tydelig at dette som lignet på et tre faktisk var en konstruksjon av drageskjell. Enhver person som passerte dette treets grener med for høy hastighet ville med all sannsynlighet gå en dødelig skjebne i møte, ettersom bladene lignet mer på knivblader enn myk cellulose.

Trygt nede på bakken møtte man en gruppe Aeonirer, Ulmoreys voktere. Etter en vennlig "Saluth a'khara" slapp de Luna ut av treet, og etter hvert som Falukor av Salumas nåde også kom seg ned ble han fortalt at de sto fritt i å forsyne seg av artefaktene her nede, såfremt de ikke forstyrret Ulmoreys siste hvilested og såfremt de besto prøven. Takket være Falukor av Salumas offer overlevde Luna og Evelyn et overfall av spøkelser besatt av tanken om at Ulmorey var død idet de forsøkte å ta med seg et artefakt, må han hvile i fred.

Etter å ha blitt fristet av et annet artefakt løp Luna og Evelyn Nan-Sec (Sør-Øst) gjennom byen under bakken og fant til slutt foten av Ensomhetens Tårn. Etter å ha klatret opp dette tårnet kom de seg trygt tilbake til overflaten, men dessverre ble Ia den modige forlatt bak en fallende steinport idet sanddynene fylte tårnet med kvelende sand. Barder over hele Similaria synger om hennes modighet den dag i dag.